Решение № 50218 от 12.01.2023 г. на ВКС по гр. д. № 2364/2021 г., III г. о., ГК, докладчик съдията Геновева Николаева

чл. 290 ГПК,
  чл. 19, ал. 3 ЗЗД вр. с 
чл. 15, ал. 5 ЗУТ

  ————————————————————————————————

Производството е по чл. 290 ГПК. 
Образувано е по касационна жалба на ищеца Г. В. Г. срещу решение № 10215 от 05.03.2021 г. по в. гр. дело № 1860/2020 г. на Софийски апелативен съд (САС), ГО, 10 състав, с което е отменено решение № 480 от 17.01.2020 г. по гр. дело № 10254/2018 г. на Софийски градски съд (СГС), ГО, 4 състав, и вместо него е постановено ново решение, с което предявеният от касатора срещу Столична община (СО) иск с правно основание  чл. 19, ал. 3 ЗЗД е отхвърлен като неоснователен.
 Касаторът поддържа, че обжалваното въззивно решение е неправилно поради нарушение на материалния закон, поради допуснати съществени нарушения на съдопроизводствените правила и поради необоснованост. Твърди, че е неправилен и несъобразен с материалния закон изводът на САС, че не е налице кумулативно изискуемия административноправен елемент от фактическия състав на процесното субективно право по  чл. 19, ал. 3 ЗЗД , поради това, че процесната реална част се е трансформирала от частна в публична общинска собственост, последната изключена от гражданския оборот, на основание на преотреждането й за обществени нужди по устройствения план. Поддържа, че въззивният съд в нарушение на процесуалния закон не е изложил мотиви защо е приел, че новопредставените пред него заповеди на Главния архитект на СО от 2020 г., с които е предложено преотреждане на процесния имот за обществени нужди, са влезли в сила, въпреки че такива твърдения и доказателства липсват. Релевира също, че в грубо нарушение на императивната норма на чл. 6 Закона за общинската собственост (ЗОбС), възпроизведена в чл. 2, ал. 2 Наредбата на Столичен общински съвет (СОС) за общинската собственост, приета с решение № 210 на СОС по протокол № 87/14.04.2011 г., според която промяна в характера на обектите на общинска собственост от публична в частна и обратно се извършва с решение на СОС, апелативният съд е приел, че това е възможно със заповед на Главния архитект на СО по чл. 135, ал. 5 ЗУТ. Моли атакуваното решение да бъде отменено и вместо него постановено ново решение, с което предявеният конститутивен иск да бъде уважен, като му бъдат присъдени сторените съдебно – деловодни разноски пред трите съдебни инстанции.
 Ответникът по касационната жалба - СО подава писмен отговор, в който поддържа становище за неоснователност на касационната жалба. Претендира сторените в касационното производство съдебно – деловодни разноски. Предявява възражение за прекомерност на платения от ищеца адвокатски хонорар пред ВКС.
 С определение № 3 от 04.01.2022 г. по настоящото дело е допуснато касационно обжалване на горепосоченото въззивно решение, в хипотезата на чл. 280, ал. 1, т. 1 ГПК, по процесуалноправния въпрос: Длъжен ли е въззивният съд да обсъди в мотивите на решението си всички доводи и възражения на страните?, и в хипотезата на чл. 280, ал. 1, т. 3 ГПК по материалноправния въпрос: Представляват ли заповедите по реда на чл. 135, ал. 5 ЗУТ, с които се допуска изработването на проект за изменение на подробния устройствен план (ПУП) - акт, с който се променя характера на общинската собственост от частна в публична, и с издаването им изключват ли се от гражданския оборот засегнатите обекти на общинската собственост?. 
Отговор на горепосочения процесуалноправен въпрос се съдържа в наличната задължителна практика на ВКС по смисъла на чл. 280, ал. 1, т. 1 ГПК (ТР № 1/04.01.2001 г. по гр. д. № 1/2000 г. на ОСГК на ВКС и ТР № 1/09.12.2013 г. по тълк. дело № 1/2013 г. на ОСГТК на ВКС) и в константната практика на ВКС по чл. 290 ГПК (№ 212 от 01.02.2012 г. по т. д. № 1106/2010 г. на ІІ т. о., решение № 226 от 12.07.2011 г. по гр. д. № 921/2010 г. на ІV г. о., решение № 270 от 19.02.2015 г. по гр. д. № 7175/2013 г. на ІV г. о., решение № 228/01.10.2014 г. по гр. д. № 1060/2014 г. на І г. о., решение № 27/02.02.2015 г. по гр. д. № 4265/2014 г. на ІV г. о. и др.), според които въззивната инстанция като втора решаваща инстанция, при съблюдаване на ограниченията по чл. 269 ГПК, дължи излагането на собствени фактически и правни изводи по съществото на спора, включително обсъждане на всички приети доказателства и на всички доводи и възражения на страните в мотивите на въззивното решение, като гаранция за правилността на съдебния акт и за правото на защита на страните в процеса.
 По горепосочения материалноправен въпрос, настоящият съдебен състав дава следния отговор: 
Съгласно чл. 135, ал. 5 ЗУТ при наличие на някое от основанията по чл. 134, ал. 1 и 2 ЗУТ за изменение на влезли в сила ПУП, компетентният орган по чл. 135, ал. 1 ЗУТ (кметът на общината или в случаите по чл. 124а, ал. 3 и 4 ЗУТ - областният управител или министърът на регионалното развитие и благоустройството) може да нареди служебно със заповед да се изработи проект за изменение на действащ устройствен план. Заповедта по чл. 135, ал. 5 ЗУТ е индивидуален административен акт, подлежащ на обжалване по реда на АПК, който не е в състояние да породи промяна във вещноправния статут на засегнатите имоти, вкл. да трансформира общинската собственост от частна в публична поради проектираното преотреждане на имот – частна общинска собственост за обществени нужди от местно значение, по смисъла на чл. 3, ал. 2, т. 3 ЗОбС. Това е така, защото вещнотранслативният ефект на ПУП настъпва с влизането му в сила (съгласно чл. 136, ал. 3 ЗУТ действието на съответния предходен устройствен план се прекратява от деня на влизането в сила на новия или изменения устройствен план). Заповедта по чл. 135, ал. 5 ЗУТ е акт по изработването на проект за изменение на ПУП, който проект подлежи на одобрение по реда на чл. 129 вр. с чл. 135а, ал. 5 ЗУТ с решение на общинския съвет или със заповед на кмета на общината, когато съответно засяга територията на една община или на отделни квартали от нея. Административните актове по одобрение на проект за изменение на ПУП по чл. 129 ЗУТ, след влизането им в сила, единствено, са годни да променят правото на собственост спрямо засегнатите имоти, в сравнение с това което е било то по предходния ПУП, ако са налице всички останали изискуеми от закона предпоставки. Заповедта по чл. 135, ал. 5 ЗУТ не поражда правните последици, които законодателят свързва с влязъл в сила административен акт за изменение на ПУП (по смисъла на чл. 129 ЗУТ), следователно не може да доведе до изключване от гражданския оборот на недвижим имот – частна общинска собственост поради преотреждането му по проект за изменение на ПУП за обществени нужди като публична общинска собственост.
 По съществото на касационната жалба: 
Предявеният иск е с правно основание  чл. 19, ал. 3 ЗЗД. 
Въззивнит съд е счел, че от приетите по делото доказателства се установяват, а и страните не спорят досежно следните правнорелевантни факти: че между тях е сключен предварителен договор от 20.11.2015 г. за продажба на реална част от поземлен имот с идентификатор 68134.4091.110 – частна общинска собственост, с площ от 86 кв.м., която реална част следва да бъде придадена към новообразуван УПИ 8-113 от кв. 11, м. "М. 2" с обща площ 439 кв.м. – собственост на ищеца; че новообразуваният горепосочен УПИ е съставен от ПИ с идентификатор 68134.4091.664 с площ 212 кв.м., за който ищецът се легитимира като собственик с констативен нот. акт № 53/20.12.2013 г., и от ПИ с идентификатор 68134.4091.749 с площ 141 кв.м., за който ищецът се легитимира като собственик с нот. акт № 29/25.02.2015 г. и с нот. акт № 565/25.03.2015 г.; че с решение № 291/14.04.2016 г. на СОС е одобрен проект за ПУП касателно предмета на процесния предварителен договор, и че ищецът е заплатил цялата продажна цена по предварителния договор от 20.11.2015 г. и е изправна страна по него. Въз основа на тези факти, САС е намерил, че процесният предварителен договор е сключен в изискуемата от  чл. 19, ал. 2 ЗЗД писмена форма и съдържа съществените елементи от съдържанието на окончателния договор, като е посочил, че в производството по иск по  чл. 19, ал. 3 ЗЗД съдът действа като нотариус и затова дължи проверка на принадлежността на правото на собственост на имота – предмет на предварителния договор. Приел е, че ответникът е собственик на процесните 86 кв.м., представляващи реална част от поземлен имот с идентификатор 68134.4091.110, както и че ищецът е изправна страна по предварителния договор. Заключил е, че сключването на окончателен договор по реда на чл. 15, ал. 5 ЗУТ предвижда смесен фактически състав, съдържащ гражданскоправни и административноправни елементи, но с гражданскоправни последици, които следва да са налице кумулативно. Намерил е, че не е осъществен административноправният елемент от фактическия състав на спорното право по  чл. 19, ал. 3 ЗЗД. Това е така според САС, защото съгласно чл. 15, ал. 5 ЗУТ, за да се променят границите на съседни УПИ е необходимо да има изменение на ПУП от компетентния административен орган и съгласие на собствениците, изразено със заявление и предварителен договор за прехвърляне на правото на собственост с нотариално заверени подписи, като когато се променят границите на УПИ – общинска собственост, предварителният договор се сключва в писмена форма. Въззивният съд е приел, че въпреки одобрението на проекта за изменение на ПУП във връзка с процесния предварителен договор, обективирано в решение № 291/14.04.2016 г. на СОС, следва да се съобразят по реда на чл. 235, ал. 3 ГПК, представените от ответника във въззивното производство заповеди № РА50-689/01.09.2020 г. и № РА50-894/20.11.2020 г. на Главния архитект на СО, с които е предвидено изготвянето служебно на проект за изменение на ПУП, което засяга и ПИ с идентификатор 68134.4091.110, от който следва да се придадат процесните 86 кв.м. към поземлените имоти на ищеца. С тези заповеди е променено предназначението на урегулираните имоти, като се предвижда създаването на нов УПИ с предназначение за "ОДЗ", изграждането на паркинг и промяна на уличната регулация на задънена улица, чрез обединяването на имоти – частна общинска собственост, в които попадат и процесните 86 кв.м.. Доколкото с горепосочения проект за изменение на ПУП е променено предназначението на урегулираните имоти на ответника, САС е заключил, че с него, на основание чл. 3, ал. 2, т. 3 ЗОбС, е променен характера на общинската собственост – от частна в публична, а последната е изключена от гражданския оборот съгласно чл. 7, ал. 2 ЗОбС. Затова за процесните 86 кв.м., станали публична общинска собственост, е невъзможно сключването на искания окончателен договор. Същевременно, според САС, "влезлите в сила" заповеди № РА50-689/01.09.2020 г. и № РА50-894/20.11.2020 г. на Главния архитект на СО, на основание чл. 135, ал. 6 ЗУТ, са спрели прилагането на действащия ПУП в частите, за които се отнасят, т. е. спрели са приложението на проекта за изменение на ПУП, одобрен с решение № 291/14.04.2016 г. на СОС, с който е предвидено изменение на границите на УПИ – общинска собственост чрез придаване на 86 кв.м. към имотите на ищеца. Затова е заключил, че липсва изискуемия от чл. 15, ал. 6 ЗУТ административен акт за одобряване на изменението на ПУП, който е предпоставка за сключването на окончателен договор, а със сключването на последния съгласно пар. 22, ал. 1, б. "б" ПЗР ЗУТ, ПУП се счита за приложен в хипотезите на чл. 15, ал. 5 ЗУТ. По гореизложените решаващи съображения е отхвърлил предявеният иск с правно основание  чл. 19, ал. 3 ЗЗД като неоснователен.
 Дадените правни разрешения от въззивния съд досежно отсъствието на административноправния елемент от фактическия състав на процесното субективно право по  чл. 19, ал. 3 ЗЗД са неправилни.
 Съгласно чл. 15, ал. 3 ЗУТ границите на урегулирани поземлени имоти могат да се променят с план за регулация само със съгласието на собствениците им, изразено със заявление и предварителен договор за прехвърляне на собственост с нотариално заверени подписи, който ако се касае за имот - общинска собственост следва да е в писмена форма (чл. 15, ал. 5 ЗУТ). Според чл. 15, ал. 6 ЗУТ актът за одобряване на плана за регулация, с който се променят границите между урегулирани поземлени имоти по реда на ал. 3, влиза в сила с издаването му. Съгласно § 22, т. 1, б. "б" ЗУТ ПУП се счита за приложен по отношение на регулацията със сключването на окончателния договор за прехвърляне на правото на собственост, когато такъв се предвижда. Процесният предварителен договор е сключен на основание чл. 15, ал. 5 ЗУТ, доколкото има за предмет придаване на част от имота на ответника към имоти на ищеца по регулация, при действащ ПУП. Налице е влязъл в сила административен акт по смисъла на чл. 129 ЗУТ (решение № 291/14.04.2016 г. на СОС), с който е одобрен проект за изменение на ПУП досежно предмета на процесния предварителен договор чрез създаването на нов УПИ за ищеца. Това изменение на ПУП ще се счита приложено от момента на сключване на окончателния договор между страните. От гореизложеното следва, че са изпълнени всички изисквания на ЗУТ за сключване на процесния окончателен договор. 
Приетите като доказателства по делото заповеди № РА50-689/01.09.2020 г. и № РА50-894/20.11.2020 г. на Главния архитект на СО не са влезли в сила. Необосновано и в противоречие с процесуалния закон САС е приел противното. Първата заповед от 01.09.2020 г. е отменена с влязло в сила решение на административния съд – решение № 29/05.01.2022 г. по адм. д. № 2098/2021 г. на АС – София град, потвърдено с окончателното решение № 7562/02.08.2022 г. по адм. д. № 2202/2022 г. ня ВАС. Втората заповед от 20.11.2020 г. е обжалвана пред административния съд и производството по нея не е приключило. За да породят последиците на чл. 135, ал. 6 ЗУТ, т. е. да спрат прилагането на действащите устройствени планове в частите, за които се отнасят, заповедите по чл. 135, ал. 5 ЗУТ следва да са влезели в сила. В хипотезата на чл. 15, ал. 5 ЗУТ, каквато е процесната, приложението на одобреното изменение на ПУП досежно границите на имотите, по силата на § 22, т. 1, б. "б" ЗУТ, е отложено до сключването на окончателния договор. Следователно дори процесните заповеди по чл. 135, ал. 5 ЗУТ да бяха влезли в сила, те не биха могли да имат за последица спирането на прилагането на изменението на ПУП във връзка с процесния предварителен договор, одобрено с влязлото в сила решение № 291/14.04.2016 г. на СОС, а единствено спирането на приложението на действащия отпреди горепосоченото изменение ПУП касателно засегнатите имоти. Ето защо заповеди № РА50-689/01.09.2020 г. и № РА50-894/20.11.2020 г. на Главния архитект на СО са ирелевентни за възникването и съществуването на процесното потестативно право по  чл. 19, ал. 3 ЗЗД. Спрямо него е осъществен изискуемият от ЗУТ елемент от фактическия му състав – сключен в изискуемата писмена форма предварителен договор между собствениците на съседните имоти, чиито граници се променят по реда на чл. 15, ал. 5 ЗУТ и влязло в сила одобрение от компетентния административен орган на съответното изменение на ПУП досежно тази промяна.
 Неправилен и в нарушение на приложимия материален закон е изводът на въззивния съд, че процесната реална част от имота на ответника е престанала да бъде частна общинска собственост и се е трансформирала в публична такава на основание чл. 3, ал. 2, т. 3 ЗОбС, поради преотреждането с изменение на ПУП за обществени нужди от местно значение въз основа на горепосочените, невлезли в сила, заповеди по чл. 135, ал. 5 ЗУТ на Главния архитект на СО. От горепосочения отговор на материалноправния въпрос, по който е допуснато касационното обжалване по настоящото дело, следва извода, че процесните заповеди по чл. 135, ал. 5 ЗУТ, дори да бяха влезли в сила, не могат да променят вещното право на собственост, вкл. да трансформират съществуващата частна общинска собственост в публична такава. Това е възможно да стане въз основа на влязло в сила одобрено по надлежния ред и от компетентния орган изменение на ПУП, каквото не е налице по настоящия казус. Поради това, продавачът по процесния предварителен договор – СО продължава да е собственик на прехвърляния имот, който продължава да е със статут на частна общинска собственост, която не е изключена от гражданския оборот и може да е обект на правни сделки. При това положение са налице всички изискуеми от закона общи и специални предпоставки за сключване на окончателен договор за продажба по предявения иск с правно основание  чл. 19, ал. 3 ЗЗД.
 Съобразно гореизложеното въззивното решение е неправилно, поради което и доколкото не се налага повтаряне или извършване на нови съдопроизводствени действия, то следва да бъде касирано изцяло, като вместо него следва да бъде постановено ново решение, с което предявеният конститутивен иск с правно основание  чл. 19, ал. 3 ЗЗД да бъде уважен.
 На основание чл. 364, ал. 1 ГПК ищецът следва да заплати нотариалната такса по т. 8 Тарифата за нотариалните такси към Закона за нотариусите и нотариалната дейност и местния данък за възмездно прехвърляне на процесната реална част от недвижимия имот съгласно Закона за местните данъци и такси, изчислени към момента на постановяване на настоящото решение. Нотариалната такса възлиза на сумата 330.80 лв. и доколкото по делото няма доказателства тя да е платена, ищецът следва да бъде съден да я заплати по сметка на ВКС. Местният данък за възмездно прехвърляне на недвижим имот на територията на СО възлиза на 3% от данъчната му оценка съгласно чл. 35, ал. 2 Наредбата за определяне на размера на местните данъци на Столичен общински съвет. Изчислен досежно процесната реална част от 86 кв.м. от имота на ответника, той възлиза на сумата 96.67 лв., която сума е платена преди завеждане на делото по сметка на СО. 
С оглед изхода на спора пред настоящата инстанция и на основание чл. 78, ал. 1 ГПК, ответникът следва да бъде осъден да заплати на ищеца съдебно – деловодните разноски пред трите съдебни инстанции в размер на 5 991.73 лв., включващи 1 991.44 лв. – разноски в касационното производство; 1 800 лв. – разноски пред въззивната инстанция и 2 200.29 лв. – разноски пред първата инстанция. Възражението на ответника за прекомерност на платения пред трите съдебни инстанции адвокатски хонорар от ищеца е неоснователно, доколкото последният или е съобразен с минималния размер по Наредбата за минималните размери на адвокатските възнаграждения или съответства на фактическата и правна сложност на делото.
 На основание изложеното, Върховният касационен съд, състав на Трето гражданско отделение 
РЕШИ: 
ОТМЕНЯ решение № 10215 от 05.03.2021 г. по в. гр. дело № 1860/2020 г. на Софийски апелативен съд, ГО, 10 състав, и вместо него ПОСТАНОВЯВА: 
ОБЯВЯВА ЗА ОКОНЧАТЕЛЕН, на основание  чл. 19, ал. 3 ЗЗД, по иска предявен от Г. В. Г. срещу СТОЛИЧНА ОБЩИНА, предварителен договор от 20.11.2015 г., сключен на основание чл. 15, ал. 3 и ал. 5 ЗУТ, за продажба на реална част от поземлен имот с идентификатор 68134.4091.110 по КККР – частна общинска собственост, с площ от 86 кв. м., при граници: поземлени имоти с идентификатори: 68134.4091.5794, 68134.4091.668, 68134.4091.663, 68134.4091.664, 68134.4091.749 и останалата част от поземлен имот с идентификатор 68134.4091.110, която реална част се придава към новообразуван УПИ 8-113 от кв. 11, м. "М. 2" с обща площ 439 кв. м. – собственост на ищеца Г., при граници: поземлени имоти с идентификатори: 68134.4091.5794, 68134.4091.110, 68134.4091.604, 68134.4091.666 и 68134.4091.663, който новообразуван УПИ е съставен от поземлен имот с идентификатор 68134.4091.664 с площ 212 кв. м. и от поземлен имот с идентификатор 68134.4091.749 с площ 141 кв.м.. 
ОСЪЖДА СТОЛИЧНА ОБЩИНА да заплати на Г. В. Г., сумата 5 991.73 лв. – съдебно – деловодни разноски пред трите съдебни инстанции.
 ОСЪЖДА Г. В. Г. да заплати по сметка на ВКС сумата 330.80 лв. – нотариална такса по т. 8 Тарифата за нотариалните такси към Закона за нотариусите и нотариалната дейност. 
Да се впише възбрана върху гореописаната реална част от недвижимия имот, съставляващ предмет на окончателния договор. 
Решението не подлежи на обжалване.

  ————————————————————————————————
Данни за делото и връзка с други актове:
•	 Допълнителна информация за Дело № 2364/2021 г. по описа на III г. о., ГК на ВКС - виж тук